Jov

1

1Bijaše èovjek u zemlji Uzu po imenu Jov; i taj èovjek bijaše dobar i pravedan, i bojaše se Boga, i uklanjaše se oda zla. 2I rodi mu se sedam sinova i tri kæeri. 3I imaše stoke sedam tisuæa ovaca i tri tisuæe kamila i pet stotina jarmova volova i pet stotina magarica, i èeljadi veoma mnogo; i bijaše taj èovjek najveæi od svijeh ljudi na istoku. 4I sinovi njegovi sastajahu se i davahu gozbe kod kuæe, svaki svoga dana, i slahu te pozivahu tri sestre svoje da jedu i piju s njima. 5I kad bi se obredili gozbom, pošiljaše Jov i osveæivaše ih, i ustajuæi rano prinošaše žrtve paljenice prema broju svijeh njih; jer govoraše Jov: može biti da su se ogriješili sinovi moji i pohulili na Boga u srcu svom. Tako èinjaše Jov svaki put. 6A jedan dan doðoše sinovi Božji da stanu pred Gospodom, a meðu njih doðe i Sotona. 7I Gospod reèe Sotoni: otkuda ideš? A Sotona odgovori Gospodu i reèe: prohodih zemlju i obilazih. 8I reèe Gospod Sotoni: jesi li vidio slugu mojega Jova? nema onakoga èovjeka na zemlji, dobra i pravedna, koji se boji Boga i uklanja se oda zla. 9A Sotona odgovori Gospodu i reèe: eda li se uzalud Jov boji Boga? 10Nijesi li ga ti ogradio i kuæu njegovu i sve što ima svuda unaokolo? djelo ruku njegovijeh blagoslovio si, i stoka se njegova umnožila na zemlji. 11Ali pruži ruku svoju i dotakni se svega što ima, psovaæe te u oèi. 12A Gospod reèe Sotoni: evo, sve što ima neka je u tvojoj ruci; samo na njega ne diži ruke svoje. I otide Sotona od Gospoda. 13A jedan dan kad sinovi njegovi i kæeri njegove jeðahu i pijahu vino u kuæi brata svojega najstarijega, 14Doðe glasnik Jovu i reèe: volovi orahu i magarice pasijahu pokraj njih, 15A Saveji udariše i oteše ih, i pobiše momke oštrijem maèem; i samo ja jedan utekoh da ti javim. 16Dok ovaj još govoraše, doðe drugi i reèe: oganj Božji spade s neba i spali ovce i momke, i proždrije ih; i samo ja jedan utekoh da ti javim. 17Dokle ovaj još govoraše, doðe drugi i reèe: Haldejci u tri èete udariše na kamile i oteše ih, i pobiše momke oštrijem maèem; i samo ja jedan utekoh da ti javim. 18Dokle ovaj još govoraše, doðe drugi i reèe: sinovi tvoji i kæeri tvoje jeðahu i pijahu vino u kuæi brata svojega najstarijega; 19A to vjetar velik doðe ispreko pustinje i udari u èetiri ugla od kuæe, te pade na djecu i pogiboše; i samo ja jedan utekoh da ti javim. 20Tada usta Jov i razdrije plašt svoj, i ostriže glavu, i pade na zemlju i pokloni se, 21I reèe: go sam izašao iz utrobe matere svoje, go æu se i vratiti onamo. Gospod dade, Gospod uze, da je blagosloveno ime Gospodnje. 22Uza sve to ne sagriješi Jov, niti reèe bezumlja za Boga.

2

1Opet jedan dan doðoše sinovi Božji da stanu pred Gospodom, a doðe i Sotona meðu njih da stane pred Gospodom. 2I Gospod reèe Sotoni: otkuda ideš? A Sotona odgovori Gospodu i reèe: prohodih zemlju i obilazih. 3I reèe Gospod Sotoni: jesi li vidio slugu mojega Jova? nema onakoga èovjeka na zemlji, dobra i pravedna, koji se boji Boga i uklanja se oda zla, i još se drži dobrote svoje, premda si me nagovorio, te ga upropastih ni za što. 4A Sotona odgovori Gospodu i reèe: koža za kožu, i sve što èovjek ima daæe za dušu svoju. 5Nego pruži ruku svoju i dotakni se kostiju njegovijeh i mesa njegova, psovaæe te u oèi. 6A Gospod reèe Sotoni: evo ti ga u ruke; ali mu dušu èuvaj. 7I Sotona otide od Gospoda, i udari Jova zlijem prištem od pete do tjemena, 8Te on uze crijep pa se strugaše, i sjeðaše u pepelu. 9I reèe mu žena: hoæeš li se još držati dobrote svoje? blagoslovi Boga, pa umri. 10A on joj reèe: govoriš kao luda žena; dobro smo primali od Boga, a zla zar neæemo primati? Uza sve to ne sagriješi Jov usnama svojim. 11A tri prijatelja Jovova èuše za sve zlo koje ga zadesi, i doðoše svaki iz svojega mjesta, Elifas Temanac i Vildad Sušanin i Sofar Namaæanin, dogovorivši se da doðu da ga požale i potješe. 12I podigavši oèi svoje izdaleka ne poznaše ga; tada podigoše glas svoj i stadoše plakati i razdriješe svaki svoj plašt i posuše se prahom po glavi bacajuæi ga u nebo. 13I sjeðahu kod njega na zemlji sedam dana i sedam noæi, i nijedan mu ne progovori rijeèi, jer viðahu da je bol vrlo velik.

3

1Potom otvori usta svoja Jov i stade kleti dan svoj. 2I progovoriv Jov reèe: 3Ne bilo dana u koji se rodih, i noæi u kojoj rekoše: rodi se djetiæ! 4Bio taj dan tama, ne gledao ga Bog ozgo, i ne osvjetljavala ga svjetlost! 5Mrak ga zaprznio i sjen smrtni, oblak ga obastirao, bio strašan kao najgori dani! 6Noæ onu osvojila tama, ne radovala se meðu danima godišnjim, ne brojila se u mjesece! 7Gle, noæ ona bila pusta, pjevanja ne bilo u njoj! 8Kleli je koji kunu dane, koji su gotovi probuditi krokodila! 9Potamnjele zvijezde u sumraèje njezino, èekala vidjelo i ne doèekala ga, i ne vidjela zori trepavica; 10Što mi nije zatvorila vrata od utrobe i nije sakrila muku od mojih oèiju. 11Zašto ne umrijeh u utrobi? ne izdahnuh izlazeæi iz utrobe? 12Zašto me prihvatiše koljena? zašto sise, da sem? 13Jer bih sada ležao i poèivao; spavao bih, i bio bih miran, 14S carevima i savjetnicima zemaljskim, koji zidaše sebi pustoline, 15Ili s knezovima, koji imaše zlata, i kuæe svoje puniše srebra. 16Ili zašto ne bih kao nedonošèe sakriveno, kao dijete koje ne ugleda vidjela? 17Ondje bezbožnici prestaju dosaðivati, i ondje poèivaju iznemogli, 18I sužnji se odmaraju i ne èuju glasa nastojnikova. 19Mali i veliki ondje je, i rob slobodan od svoga gospodara. 20Zašto se daje vidjelo nevoljniku i život onima koji su tužna srca, 21Koji èekaju smrt a nje nema, i traže je veæma nego zakopano blago, 22Koji igraju od radosti i vesele se kad naðu grob? 23Èovjeku, kojemu je put sakriven i kojega je Bog zatvorio otsvuda? 24Jer prije jela mojega dolazi uzdah moj, i kao voda razljeva se jauk moj. 25Jer èega se bojah doðe na mene, i èega se strašah zadesi me. 26Ne poèivah niti imah mira niti se odmarah, i opet doðe strahota.

4

1Tada odgovori Elifas Temanac i reèe: 2Ako ti progovorimo, da ti neæe biti dosadno? ali ko bi se mogao uzdržati da ne govori? 3Gle, uèio si mnoge, i ruke iznemogle krijepio si; 4Rijeèi su tvoje podizale onoga koji padaše, i utvrðivao si koljena koja klecahu. 5A sada kad doðe na tebe, klonuo si; kad se tebe dotaèe, smeo si se. 6Nije li pobožnost tvoja bila uzdanje tvoje? i dobrota putova tvojih nadanje tvoje? 7Opomeni se, ko je prav poginuo, i gdje su pravedni istrijebljeni? 8Kako sam ja vidio, koji oru muku i siju nevolju, to i žanju. 9Od dihanja Božijega ginu, i od daha nozdara njegovijeh nestaje ih. 10Rika lavu, i glas ljutom lavu i zubi laviæima satiru se. 11Lav gine nemajuæi lova, i laviæi rasipaju se. 12Još doðe tajno do mene rijeè, i uho moje doèu je malo. 13U mislima o noænijem utvarama, kad tvrd san pada na ljude, 14Strah poduze me i drhat, od kojega ustreptaše sve kosti moje, 15I duh proðe ispred mene, i dlake na tijelu mojem nakostriješiše se. 16Stade, ali mu ne poznah lica; prilika bijaše pred oèima mojima, i muèeæi èuh glas: 17Eda li je èovjek pravedniji od Boga? eda li je èovjek èistiji od tvorca svojega? 18Gle, slugama svojim ne vjeruje, i u anðela svojih nalazi nedostataka; 19Akamoli u onijeh koji stoje u kuæama zemljanijem, kojima je temelj na prahu i satiru se brže nego moljac. 20Od jutra do veèera satru se, i nestane ih navijek da niko i ne opazi. 21Slava njihova ne prolazi li s njima? Umiru, ali ne u mudrosti.

5

1Zovi; hoæe li ti se ko odazvati? i komu æeš se izmeðu svetijeh obratiti? 2Doista bezumnoga ubija gnjev, i ludoga usmræuje srdnja. 3Ja vidjeh bezumnika gdje se ukorijenio; ali odmah prokleh stan njegov. 4Sinovi su njegovi daleko od spasenja i satiru se na vratima a nema ko da izbavi. 5Ljetinu njegovu jede gladni i ispred trnja kupi je, i lupež ždere blago njihovo. 6Jer muka ne izlazi iz praha niti nevolja iz zemlje nièe. 7Nego se èovjek raða na nevolju, kao što iskre iz ugljevlja uzlijeæu u vis. 8Ali ja bih Boga tražio, i pred Boga bih iznio stvar svoju, 9Koji èini stvari velike i neispitljive, divne, kojima nema broja; 10Koji spušta dažd na zemlju i šalje vodu na polja; 11Koji podiže ponižene, i žalosne uzvišuje k spasenju; 12Koji rasipa misli lukavijeh da ruke njihove ne svrše ništa; 13Koji hvata mudre u njihovu lukavstvu, i namjeru opakih obara; 14Danju nailaze na mrak, i u podne pipaju kao po noæi. 15On izbavlja ubogoga od maèa, od usta njihovijeh i od ruke silnoga. 16Tako ima nadanja siromahu, a zloæa zatiskuje usta svoja. 17Gle, blago èovjeku koga Bog kara; i zato ne odbacuj karanja svemoguæega. 18Jer on zadaje rane, i zavija; on udara, i ruke njegove iscjeljuju. 19Iz šest nevolja izbaviæe te; ni u sedmoj neæe te se zlo dotaæi. 20U gladi izbaviæe te od smrti i u ratu od maèa. 21Kad jezik šiba, biæeš sakriven, niti æeš se bojati pustoši kad doðe. 22Smijaæeš se pustoši i gladi, niti æeš se bojati zvijerja zemaljskoga. 23Jer æeš s kamenjem poljskim biti u vjeri, i zvijerje æe poljsko biti u miru s tobom. 24I vidjeæeš da je mir u šatoru tvom, kuæiæeš kuæu svoju i neæeš se prevariti. 25Vidjeæeš kako æe ti se umnožiti sjeme tvoje, i porod æe tvoj biti kao trava na zemlji. 26Star æeš otiæi u grob kao što se žito snosi u stog u svoje vrijeme. 27Eto, razgledasmo to, tako je; poslušaj i razumij.

6

1A Jov odgovori i reèe: 2O da bi se dobro izmjerili jadi moji, i zajedno se nevolja moja metnula na mjerila! 3Pretegla bi pijesak morski; zato mi i rijeèi nedostaje. 4Jer su strijele svemoguæega u meni, otrov njihov ispija mi duh, strahote Božije udaraju na me. 5Rièe li divlji magarac kod trave? muèe li vo kod piæe svoje? 6Jede li se bljutavo bez soli? ima li slasti u biocu od jajca? 7Èega se duša moja nije htjela dotaknuti, to mi je jelo u nevolji. 8O da bi mi se ispunila molba, i da bi mi Bog dao što èekam! 9I da bi Bog htio satrti me, da bi mahnuo rukom svojom, i istrijebio me! 10Jer mi je još utjeha, ako i gorim od bola niti me žali, što nijesam tajio rijeèi svetoga. 11Kaka je sila moja da bih pretrpio? kakav li je kraj moj da bih produljio život svoj? 12Je li sila moja kamena sila? je li tijelo moje od mjedi? 13Ima li još pomoæi u mene? i nije li daleko od mene što bi me pridržalo? 14Nesretnomu treba milost prijatelja njegova, ali je on ostavio strah svemoguæega. 15Braæa moja iznevjeriše kao potok, kao bujni potoci proðoše, 16Koji su mutni od leda, u kojima se sakriva snijeg; 17Kad se otkrave, oteku; kad se zagriju, nestane ih s mjesta njihovijeh. 18Tamo amo svræu od putova svojih, idu u ništa i gube se. 19Putnici iz Teme pogledahu, koji iðahu u Sevu uzdahu se u njih; 20Ali se postidješe što se pouzdaše u njih, došavši do njih osramotiše se. 21Tako i vi postaste ništa; vidjeste pogibao moju, i strah vas je. 22Eda li sam vam rekao: dajte mi, ili od blaga svojega poklonite mi; 23Ili izbavite me iz ruke neprijateljeve, i iz ruke nasilnièke iskupite me? 24Pouèite me, i ja æu muèati; i u èemu sam pogriješio, obavijestite me. 25Kako su jake rijeèi istinite! Ali šta æe ukor vaš? 26Mislite li da æe rijeèi ukoriti, i da je govor èovjeka bez nadanja vjetar? 27I na sirotu napadate, i kopate jamu prijatelju svojemu. 28Zato sada pogledajte me, i vidite lažem li pred vama. 29Pregledajte; da ne bude nepravde; pregledajte, ja sam prav u tom. 30Ima li nepravde na jeziku mojem? ne razbira li grlo moje zla?

7

1Nije li èovjek na vojsci na zemlji? a dani njegovi nijesu li kao dani nadnièarski? 2Kao što sluga uzdiše za sjenom i kao što nadnièar èeka da svrši, 3Tako su meni dati u našljedstvo mjeseci zaludni i noæi muène odreðene mi. 4Kad legnem, govorim: kad æu ustati? i kad æe proæi noæ? i sitim se prevræuæi se do svanuæa. 5Tijelo je moje obuèeno u crve i u grude zemljane, koža moja puca i rašèinja se. 6Dani moji brži biše od èunka, i proðoše bez nadanja. 7Opomeni se da je moj život vjetar, da oko moje neæe više vidjeti dobra, 8Niti æe me vidjeti oko koje me je viðalo; i tvoje oèi kad pogledaju na me, mene neæe biti. 9Kao što se oblak razilazi i nestaje ga, tako ko siðe u grob, neæe izaæi, 10Neæe se više vratiti kuæi svojoj, niti æe ga više poznati mjesto njegovo. 11Zato ja neæu braniti ustima svojim, govoriæu u tuzi duha svojega, naricati u jadu duše svoje. 12Eda li sam more ili kit, te si namjestio stražu oko mene? 13Kad reèem: potješiæe me odar moj, postelja æe mi moja oblakšati tužnjavu, 14Tada me strašiš snima i prepadaš me utvarama, 15Te duša moja voli biti udavljena, voli smrt nego kosti moje. 16Dodijalo mi je; neæu dovijeka živjeti; proði me se; jer su dani moji taština. 17Šta je èovjek da ga mnogo cijeniš i da mariš za nj? 18Da ga pohodiš svako jutro, i svaki èas kušaš ga? 19Kad æeš se odvratiti od mene i pustiti me da progutam pljuvanku svoju? 20Zgriješio sam; šta æu ti èiniti, o èuvaru ljudski? zašto si me metnuo sebi za biljegu, te sam sebi na tegobu? 21Zašto mi ne oprostiš grijeh moj i ne ukloniš moje bezakonje? jer æu sad leæi u prah, i kad me potražiš, mene neæe biti.

8

1Tada odgovori Vildad Sušanin i reèe: 2Dokle æeš tako govoriti? i rijeèi usta tvojih dokle æe biti kao silan vjetar? 3Eda li Bog krivo sudi? ili svemoguæi izvræe pravdu? 4Što su sinovi tvoji zgriješili njemu, zato ih je dao bezakonju njihovu. 5A ti da potražiš Boga i pomoliš se svemoguæemu, 6Ako si èist i prav, zaista æe se prenuti za te i èestit æe uèiniti pravedan stan tvoj; 7I poèetak æe tvoj biti malen, a pošljedak æe ti biti vrlo velik. 8Jer pitaj preðašnji naraštaj, i nastani da razbereš od otaca njihovijeh; 9Jer smo mi juèerašnji, i ne znamo ništa, jer su naši dani na zemlji sjen. 10Neæe li te oni nauèiti? neæe li ti kazati i iz srca svojega iznijeti rijeèi? 11Nièe li sita bez vlage? raste li rogoz bez vode? 12Dok se još zeleni, dok se ne pokosi, suši se prije svake trave. 13Take su staze svijeh koji zaboravljaju Boga, i nadanje licemjerovo propada. 14Njegovo se nadanje podlama i uzdanje je njegovo kuæa paukova; 15Nasloni se na kuæu svoju, ali ona ne stoji tvrdo; uhvati se za nju, ali se ona ne može održati. 16Zeleni se na suncu, i uvrh vrta njegova pružaju se ogranci njegovi; 17Žile njegove zapleæu se kod izvora, i na mjestu kamenitu širi se; 18Ali kad se išèupa iz mjesta svojega, ono ga se odrièe: nijesam te vidjelo. 19Eto, to je radost od njegova puta; a iz praha nièe drugi. 20Gle, Bog ne odbacuje dobroga, ali ne prihvata za ruku zlikovca. 21Još æe napuniti usta tvoja smijeha i usne tvoje popijevanja. 22Nenavidnici tvoji obuæi æe se u sramotu, i šatora bezbožnièkoga neæe biti.

9

1A Jov odgovori i reèe: 2Zaista, znam da je tako; jer kako bi mogao èovjek biti prav pred Bogom? 3Ako bi se htio preti s njim, ne bi mu mogao odgovoriti od tisuæe na jednu. 4Mudar je srcem i jak snagom; ko se je opro njemu i bio sreæan? 5On premješta gore, da niko i ne opazi; prevraæa ih u gnjevu svom; 6On kreæe zemlju s mjesta njezina da joj se stupovi drmaju; 7On kad zaprijeti suncu, ne izlazi; on zapeèaæava zvijezde; 8On razapinje nebo sam, i gazi po valima morskim; 9On je naèinio zvijezde kola i štape i vlašiæe i druge jugu u dnu; 10On èini stvari velike i neispitljive i divne, kojima nema broja. 11Gle, ide mimo mene, a ja ne vidim; proðe, a ja ga ne opazim. 12Gle, kad uhvati, ko æe ga nagnati da vrati? ko æe mu kazati: šta radiš? 13Bog ne usteže gnjeva svojega, padaju poda nj oholi pomoænici. 14A kako bih mu ja odgovarao i birao rijeèi protiv njega? 15Da sam i prav, neæu mu se odgovoriti, valja da se molim sudiji svojemu. 16Da ga zovem i da mi se odzove, još ne mogu vjerovati da je èuo glas moj. 17Jer me je vihorom satro i zadao mi mnogo rana ni za što. 18Ne da mi da odahnem, nego me siti grèinama. 19Ako je na silu, gle, on je najsilniji; ako na sud, ko æe mi svjedoèiti? 20Da se pravdam, moja æe me usta osuditi; da sam dobar, pokazaæe da sam nevaljao. 21Ako sam dobar, neæu znati za to; omrzao mi je život moj. 22Svejedno je; zato rekoh: i dobroga i bezbožnoga on potire. 23Kad bi još ubio biè najedanput! ali se smije iskušavanju pravijeh. 24Zemlja se daje u ruke bezbožniku; lice sudija njezinijeh zaklanja; ako ne on, da ko? 25Ali dani moji biše brži od glasnika; pobjegoše, ne vidješe dobra. 26Proðoše kao brze laðe, kao orao kad leti na hranu. 27Ako reèem: zaboraviæu tužnjavu svoju, ostaviæu gnjev svoj i okrijepiæu se; 28Strah me je od svijeh muka mojih, znam da me neæeš opravdati. 29Biæu kriv; zašto bih se muèio uzalud? 30Da se izmijem vodom šnježanicom, i da oèistim sapunom ruke svoje, 31Tada æeš me zamoèiti u jamu da se gade na me moje haljine. 32Jer nije èovjek kao ja da mu odgovaram, da idem s njim na sud; 33Niti ima meðu nama kmeta da bi stavio ruku svoju meðu nas dvojicu. 34Neka odmakne od mene prut svoj, i strah njegov neka me ne straši; 35Tada æu govoriti, i neæu ga se bojati; jer ovako ne znam za sebe.

10

1Dodijao je duši mojoj život moj; pustiæu od sebe tužnjavu svoju, govoriæu u jadu duše svoje. 2Reæi æu Bogu: nemoj me osuditi; kaži mi zašto se preš sa mnom. 3Je li ti milo da èiniš silu, da odbacuješ djelo ruku svojih i savjet bezbožnièki obasjavaš? 4Jesu li u tebe oèi tjelesne? vidiš li kao što vidi èovjek? 5Jesu li dani tvoji kao dani èovjeèji, i godine tvoje kao vijek ljudski, 6Te istražuješ moje bezakonje i za grijeh moj razbiraš? 7Ti znaš da nijesam kriv, i nema nikoga ko bi izbavio iz tvoje ruke. 8Tvoje su me ruke stvorile i naèinile, i ti me otsvuda potireš. 9Opomeni se da si me kao od kala naèinio, i opet æeš me u prah obratiti. 10Nijesi li me kao mlijeko slio i kao sir usirio me? 11Navukao si na me kožu i meso, i kostima i žilama spleo si me. 12Životom i milošæu darivao si me; i staranje tvoje èuvalo je duh moj. 13I sakrio si to u srcu svojem; ali znam da je u tebe. 14Ako sam zgriješio, opazio si me, i nijesi me oprostio bezakonja mojega. 15Ako sam skrivio, teško meni! ako li sam prav, ne mogu podignuti glave, pun sramote i videæi muku svoju. 16I ako se podigne, goniš me kao lav, i opet èiniš èudesa na meni. 17Ponavljaš svjedoèanstva svoja protiv mene, i umnožavaš gnjev svoj na me; vojske jedna za drugom izlaze na me. 18Zašto si me izvadio iz utrobe? o da umrijeh! da me ni oko ne vidje! 19Bio bih kao da nigda nijesam bio; iz utrobe u grob bio bih odnesen. 20Nije li malo dana mojih? prestani dakle i okani me se da se malo oporavim, 21Prije nego otidem odakle se neæu vratiti, u zemlju tamnu i u sjen smrtni, 22U zemlju tamnu kao mrak i u sjen smrtni, gdje nema promjene i gdje je vidjelo kao tama.

11

1A Sofar Namaæanin odgovori i reèe: 2Zar na mnoge rijeèi nema odgovora? ili æe èovjek govorljiv ostati prav? 3Hoæe li tvoje laži umuèkati ljude? i kad se ti rugaš, zar te neæe niko posramiti? 4Jer si rekao: èista je nauka moja, i èist sam pred oèima tvojim. 5Ali kad bi Bog progovorio i usne svoje otvorio na te, 6I pokazao ti tajne mudrosti, jer ih je dvojinom više, poznao bi da te Bog kara manje nego što zaslužuje tvoje bezakonje. 7Možeš li ti tajne Božije dokuèiti, ili dokuèiti savršenstvo svemoguæega? 8To su visine nebeske, šta æeš uèiniti? dublje je od pakla, kako æeš poznati? 9Duže od zemlje, šire od mora. 10Da prevrati, ili zatvori ili sabere, ko æe mu braniti? 11Jer zna ništavilo ljudsko, i videæi nevaljalstvo zar neæe paziti? 12Èovjek bezuman postaje razuman, premda se èovjek raða kao divlje magare. 13Da ti upraviš srce svoje i podigneš ruke svoje k njemu, 14Ako je bezakonje u ruci tvojoj, da ga ukloniš, i ne daš da nepravda bude u šatorima tvojim, 15Tada æeš podignuti lice svoje bez mane i stajaæeš tvrdo i neæeš se bojati; 16Zaboraviæeš muku, kao vode koja proteèe opominjaæeš je se; 17Nastaæe ti vrijeme vedrije nego podne, sinuæeš, biæeš kao jutro; 18Uzdaæeš se imajuæi nadanje, zakopaæeš se, i mirno æeš spavati. 19Ležaæeš, i niko te neæe plašiti, i mnogi æe ti se moliti. 20Ali oèi æe bezbožnicima išèiljeti, i utoèišta im neæe biti, i nadanje æe im biti izdisanje.

12

1A Jov odgovori i reèe: 2Da, vi ste ljudi, i s vama æe umrijeti mudrost. 3I ja imam srce kao i vi, niti sam gori od vas; i u koga nema toga? 4Na potsmijeh sam prijatelju svom, koji kad zove Boga odzove mu se; na potsmijeh je pravedni i dobri. 5Baèen je luè po mišljenju sreænoga onaj koji hoæe da popuzne. 6Mirne su kolibe lupeške, i bez straha su koji gnjeve Boga, njima Bog daje sve u ruke. 7Zapitaj stoku, nauèiæe te; ili ptice nebeske, kazaæe ti. 8Ili se razgovori sa zemljom, nauèiæe te, i ribe æe ti morske pripovjediti. 9Ko ne zna od svega toga da je ruka Gospodnja to uèinila? 10Kojemu je u ruci duša svega živoga i duh svakoga tijela èovjeèijega. 11Ne raspoznaje li uho rijeèi kao što grlo kuša jelo? 12U staraca je mudrost, i u dugom vijeku razum. 13U njega je mudrost i sila, u njega je savjet i razum. 14Gle, on razgradi, i ne može se opet sagraditi; zatvori èovjeka, i ne može se otvoriti. 15Gle, ustavi vode, i presahnu; pusti ih, i isprevræu zemlju. 16U njega je jaèina i mudrost, njegov je koji je prevaren i koji vara. 17On dovodi savjetnike u ludilo, i sudije obezumljuje. 18On razdrešuje pojas carevima, i opasuje bedra njihova. 19On dovodi knezove u ludilo, i obara jake. 20On uzima besjedu rjeèitima, i starcima uzima razum. 21On sipa sramotu na knezove, i raspasuje junake. 22On otkriva duboke stvari ispod tame, i izvodi na vidjelo sjen smrtni. 23On umnožava narode i zatire ih, rasipa narode i sabira. 24On oduzima srce glavarima naroda zemaljskih, i zavodi ih u pustinju gdje nema puta, 25Da pipaju po mraku bez vidjela, i èini da tumaraju kao pijani.

13

1Eto, sve je to vidjelo oko moje, èulo uho moje, i razumjelo. 2Što vi znate, znam i ja, nijesam gori od vas. 3Ipak bih govorio sa svemoguæim, i rad sam s Bogom pravdati se. 4Jer vi izmišljate laži, svi ste zaludni ljekari. 5O da biste sasvijem muèali! bili biste mudri. 6Èujte moj odgovor, i slušajte razloge usta mojih. 7Treba li da govorite za Boga nepravdu ili prijevaru da govorite za nj? 8Treba li da mu gledate ko je? treba li da se prepirete za Boga? 9Hoæe li biti dobro kad vas stane ispitivati? hoæete li ga prevariti kao što se vara èovjek? 10Zaista æe vas karati, ako tajno uzgledate ko je. 11Velièanstvo njegovo neæe li vas uplašiti? i strah njegov neæe li vas popasti? 12Spomeni su vaši kao pepeo, i vaše visine kao gomile blata. 13Muèite i pustite me da ja govorim, pa neka me snaðe šta mu drago. 14Zašto bih kidao meso svoje svojim zubima i dušu svoju metao u svoje ruke? 15Gle, da me i ubije, opet æu se uzdati u nj, ali æu braniti putove svoje pred njim. 16I on æe mi biti spasenje, jer licemjer neæe izaæi preda nj. 17Slušajte dobro besjedu moju, i neka vam uðe u uši što æu iskazati. 18Evo, spremio sam parbu svoju, znam da æu biti prav. 19Ko æe se preti sa mnom? da sad umuknem, izdahnuo bih. 20Samo dvoje nemoj mi uèiniti, pa se neæu kriti od lica tvojega. 21Ukloni ruku svoju od mene, i strah tvoj da me ne straši. 22Potom zovi me, i ja æu odgovarati; ili ja da govorim, a ti mi odgovaraj. 23Koliko je bezakonja i grijeha mojih? pokaži mi prijestup moj i grijeh moj. 24Zašto sakrivaš lice svoje i držiš me za neprijatelja svojega? 25Hoæeš li skršiti list koji nosi vjetar, ili æeš goniti suhu slamku, 26Kad mi pišeš grèine i daješ mi u našljedstvo grijehe mladosti moje, 27I meæeš noge moje u klade, i paziš na sve staze moje i ideš za mnom ustopce? 28A on se raspada kao trulina, kao haljina koju jede moljac.

14

1Èovjek roðen od žene kratka je vijeka i pun nemira. 2Kao cvijet nièe, i otsijeca se, i bježi kao sjen, i ne ostaje. 3I na takoga otvoraš oko svoje, i mene vodiš na sud sa sobom! 4Ko æe èisto izvaditi iz neèista? Niko. 5Izmjereni su dani njegovi, broj mjeseca njegovijeh u tebe je; postavio si mu meðu, preko koje ne može prijeæi. 6Odvrati se od njega da poèine dokle ne navrši kao nadnièar dan svoj. 7Jer za drvo ima nadanja, ako se posijeèe, da æe se još omladiti i da neæe biti bez izdanaka; 8Ako i ostari u zemlji korijen njegov i u prahu izumre panj njegov, 9Èim osjeti vodu, opet napupi i pusti grane kao prisad. 10A èovjek umire iznemogao; i kad izdahne èovjek, gdje je? 11Kao kad voda oteèe iz jezera i rijeka opadne i usahne, 12Tako èovjek kad legne, ne ustaje više; dokle je nebesa neæe se probuditi niti æe se prenuti oda sna svojega. 13O da me hoæeš u grobu sakriti i skloniti me dokle ne utoli gnjev tvoj, i da mi daš rok kad æeš me se opomenuti! 14Kad umre èovjek, hoæe li oživjeti? Sve dane vremena koje mi je odreðeno èekaæu dokle mi doðe promjena. 15Zazvaæeš, i ja æu ti se odazvati; djelo ruku svojih poželjeæeš. 16A sada brojiš korake moje, i ništa ne ostavljaš za grijeh moj. 17Zapeèaæeni su u tobocu moji prijestupi, i zavezuješ bezakonja moja. 18Zaista, kao što gora padne i raspadne se, i kao što se stijena odvali s mjesta svojega, 19I kao što voda spira kamenje i povodanj odnosi prah zemaljski, tako nadanje èovjeèije obraæaš u ništa. 20Nadvlaðuješ ga jednako, te odlazi, mijenjaš mu lice i otpuštaš ga. 21Ako sinovi njegovi budu u èasti, on ne zna; ako li u sramoti, on se ne brine. 22Samo tijelo njegovo dok je živ boluje, i duša njegova u njemu tuži.

15

1A Elifas Temanac odgovori i reèe: 2Hoæe li mudar èovjek kazivati prazne misli i puniti trbuh svoj vjetrom istoènijem, 3Prepiruæi se govorom koji ne pomaže i rijeèima koje nijesu ni na što? 4A ti uništavaš strah Božji i ukidaš molitve k Bogu. 5Jer bezakonje tvoje pokazuju usta tvoja, ako i jesi izabrao jezik lukav. 6Osuðuju te usta tvoja, a ne ja; i usne tvoje svjedoèe na te. 7Jesi li se ti prvi èovjek rodio? ili si prije humova sazdan? 8Jesi li tajnu Božiju èuo i pokupio u sebe mudrost? 9Šta ti znaš što mi ne bismo znali? šta ti razumiješ što ne bi bilo u nas? 10I sijedijeh i starijeh ljudi ima meðu nama, starijih od oca tvojega. 11Male li su ti utjehe Božije? ili imaš što sakriveno u sebi? 12Što te je zanijelo srce tvoje? i što sijevaju oèi tvoje, 13Te obraæaš protiv Boga duh svoj i puštaš iz usta svojih take rijeèi? 14Šta je èovjek, da bi bio èist, i roðeni od žene, da bi bio prav? 15Gle, ne vjeruje svecima svojim, i nebesa nijesu èista pred oèima njegovijem; 16Akamoli gadni i smrdljivi èovjek, koji pije nepravdu kao vodu? 17Ja æu ti kazati, poslušaj me, i pripovjediæu ti što sam vidio, 18Što mudarci kazaše i ne zatajiše, što primiše od otaca svojih, 19Kojima samijem dana bi zemlja, i tuðin ne proðe kroz nju. 20Bezbožnik se muèi svega vijeka svojega, i nasilniku je malo godina ostavljeno. 21Strah mu zuji u ušima, u mirno doba napada pustošnik na nj. 22Ne vjeruje da æe se vratiti iz tame, otsvuda priviða maè. 23Tumara za hljebom govoreæi: gdje je? Zna da je za nj spremljen dan tamni. 24Tuga i nevolja straše ga, i navaljuju na nj kao car gotov na boj. 25Jer je zamahnuo na Boga rukom svojom, i svemoguæemu se opro. 26Trèi ispravljena vrata na nj s mnogim visokim štitovima svojim. 27Jer je pokrio lice svoje pretilinom, i navaljao salo na bokove svoje. 28I sjedio je u gradovima raskopanijem i u kuæama pustijem, obraæenijem u gomilu kamenja. 29Neæe se obratiti niti æe ostati blago njegovo, i neæe se raširiti po zemlji dobro njegovo. 30Neæe izaæi iz mraka, ogranke njegove osušiæe plamen, odnijeæe ga duh usta njegovijeh. 31Neka se ne uzda u taštinu prevareni, jer æe mu taština biti plata. 32Prije svojega vremena svršiæe se, i grana njegova neæe zelenjeti. 33Otkinuæe se kao s loze nezreo grozd njegov i pupci æe se njegovi kao s masline pobacati. 34Jer æe opustjeti zbor licemjerski, i oganj æe spaliti šatore onijeh koji primaju poklone. 35Zaèinju nevolju i raðaju muku, i trbuh njihov sastavlja prijevaru.

16

1A Jov odgovori i reèe: 2Slušao sam mnogo takih stvari; svi ste dosadni tješioci. 3Hoæe li biti kraj praznijem rijeèima? ili šta te tjera da tako odgovaraš? 4I ja bih mogao govoriti kao vi, da ste na mom mjestu, gomilati na vas rijeèi i mahati glavom na vas, 5Mogao bih vas hrabriti ustima svojim, i micanje usana mojih olakšalo bi bol vaš. 6Ako govorim, neæe odahnuti bol moj; ako li prestanem, hoæe li otiæi od mene? 7A sada me je umorio; opustošio si sav zbor moj. 8Navukao si na me mrštine za svjedoèanstvo; i moja mrša podiže se na me, i svjedoèi mi u oèi. 9Gnjev njegov rastrže me, nenavidi me, škrguæe zubima na me, postavši mi neprijatelj sijeva oèima svojima na me. 10Razvaljuju na me usta svoja, sramotno me biju po obrazima, skupljaju se na me. 11Predao me je Bog nepravedniku, i u ruke bezbožnicima bacio me. 12Bijah miran i zatr me, i uhvativši me za vrat smrska me i metnu me sebi za biljegu. 13Opkoliše me njegovi strijelci, cijepa mi bubrege nemilice, prosipa na zemlju žuè moju. 14Zadaje mi rane na rane, i udara na me kao junak. 15Sašio sam kostrijet po koži svojoj, i uvaljao sam u prah slavu svoju. 16Lice je moje podbulo od plaèa, na vjeðama je mojim smrtni sjen; 17Premda nema nepravde u rukama mojim, i molitva je moja èista. 18Zemljo, ne krij krvi što sam prolio, i neka nema mjesta vikanju mojemu. 19I sada eto na nebu je svjedok moj, svjedok je moj na visini. 20Prijatelji se moji podruguju mnom; oko moje roni suze Bogu. 21O da bi se èovjek mogao pravdati s Bogom, kao sin èovjeèiji s prijateljem svojim! 22Jer godine izbrojene navršuju se, i polazim putem odakle se neæu vratiti.

17

1Duh se moj kvari, dana mojih nestaje; grobovi su moji. 2Kod mene su rugaèi, i oko moje provodi noæi u jadu koji mi zadaju. 3Daj mi ko æe jamèiti kod tebe; ko je taj koji æe se rukovati sa mnom? 4Jer si od njihova srca sakrio razum; zato ih neæeš uzvisiti. 5Ko laska prijateljima, njegovijem æe sinovima oèi posahnuti. 6Uèinio je od mene prièu narodima, i postao sam bubnjanje meðu njima. 7Potamnjelo je oko moje od jada, i svi udi moji postaše kao sjen. 8Zaèudiæe se tome pravi, i bezazleni æe ustati na licemjere. 9Ali æe se pravednik držati svojega puta, i ko je èistijeh ruku veæma æe ojaèati. 10A vi vratite se svikoliki i hodite; neæu naæi mudra meðu vama. 11Dani moji proðoše, misli moje pokidaše se, što imah u srcu. 12Od noæi naèiniše dan, i svjetlost je blizu mraka. 13Da bih se nadao, grob æe mi biti kuæa; u tami æu prostrijeti postelju sebi. 14Grobu vièem: ti si otac moj; crvima: ti si mati moja, ti si sestra moja. 15I gdje je sada nadanje moje? moje nadanje ko æe vidjeti? 16U grob æe siæi, poèinuæe sa mnom u grobu.

18

1A Vildad Sušanin odgovori i reèe: 2Kad æete svršiti razgovor? Orazumite se, pa æemo onda govoriti. 3Zašto se misli da smo kao stoka? zašto smo gadni u vašim oèima? 4Koji rastržeš dušu svoju u jarosti svojoj, hoæe li se tebe radi ostaviti zemlja i stijena se premjestiti sa svojega mjesta? 5Da, vidjelo bezbožnijeh ugasiæe se, i iskra ognja njihova neæe sijati. 6Vidjelo æe pomrknuti u šatoru njegovu, i žižak æe se njegov ugasiti u njemu. 7Silni koraci njegovi stegnuæe se, i oboriæe ga njegova namjera. 8Jer æe se uvaliti u zamku nogama svojim i naiæi æe na mrežu; 9Uhvatiæe ga zamka za petu i svladaæe ga lupež. 10Sakriveno mu je pruglo na zemlji, i klopka na stazi. 11Otsvuda æe ga strahote strašiti i tjeraæe ga ustopce. 12Izgladnjeæe sila njegova, i nevolja æe biti gotova uza nj. 13Poješæe žile kože njegove, poješæe žile njegove prvenac smrti. 14Išèupaæe se iz stana njegova uzdanica njegova, i to æe ga odvesti k caru strašnom. 15Nastavaæe se u šatoru njegovu, koji neæe biti njegov, posuæe se sumporom stan njegov. 16Žile æe se njegove posušiti ozdo, i ozgo æe se sasjeæi grane njegove. 17Spomen æe njegov poginuti na zemlji, niti æe mu imena biti po ulicama. 18Odagnaæe se iz svjetlosti u mrak, i izbaciæe se iz svijeta. 19Ni sina ni unuka neæe mu biti u narodu njegovu, niti kakoga ostatka u stanovima njegovijem. 20Èudiæe se danu njegovu koji budu poslije njega, a koji su bili prije obuzeæe ih strah. 21Taki su stanovi bezakonikovi, i tako je mjesto onoga koji ne zna za Boga.

19

1A Jov odgovori i reèe: 2Dokle æete muèiti dušu moju i satirati me rijeèima? 3Veæ ste me deset puta naružili; nije vas stid što tako navaljujete na me? 4Ali ako sam doista pogriješio, pogrješka æe moja ostati kod mene. 5Ako li se još hoæete da dižete na me i da me korite mojom sramotom, 6Onda znajte da me je Bog oborio i mrežu svoju razapeo oko mene. 7Eto, vièem na nepravdu, ali se ne slušam; vapijem, ali nema suda. 8Zagradio je put moj da ne mogu proæi; na staze moje metnuo je mrak. 9Svukao je s mene slavu moju i skinuo vijenac s glave moje. 10Porušio me je otsvuda, da me nema; i kao drvo išèupao je nadanje moje. 11Raspalio se na me gnjev njegov, i uzeo me je meðu neprijatelje svoje. 12Vojske njegove doðoše sve zajedno i nasuše sebi put k meni, i stadoše u oko okolo šatora mojega. 13Braæu moju udaljio je od mene, i znanci moji tuðe se od mene. 14Bližnji moji ostaviše me, i znanci moji zaboraviše me. 15Domašnji moji i moje sluškinje gledaju me kao tuðina; stranac sam u oèima njihovijem. 16Zovem slugu svojega, a on se ne odziva, a molim ga ustima svojim. 17Dah je moj mrzak ženi mojoj, a preklinjem je sinovima utrobe svoje. 18Ni djeca ne haju za me; kad ustanem, ruže me. 19Mrzak sam svjema najvjernijim svojim, i koje ljubljah postaše mi protivnici. 20Za kožu moju kao za meso moje prionuše kosti moje; jedva osta koža oko zuba mojih. 21Smilujte se na me, smilujte se na me, prijatelji moji, jer se ruka Božija dotakla mene. 22Zašto me gonite kao Bog, i mesa mojega ne možete da se nasitite? 23O kad bi se napisale rijeèi moje! kad bi se stavile u knjigu! 24Pisaljkom gvozdenom i olovom na kamenu za vjeèni spomen kad bi se urezale! 25Ali znam da je živ moj iskupitelj, i na pošljedak da æe stati nad prahom. 26I ako se ova koža moja i rašèini, opet æu u tijelu svom vidjeti Boga. 27Ja isti vidjeæu ga, i oèi moje gledaæe ga, a ne drugi. A bubrega mojih nestaje u meni. 28Nego bi trebalo da reèete: zašto ga gonimo? kad je korijen besjede u meni. 29Bojte se maèa; jer je maè osveta za bezakonje; i znajte da ima sud.

20

1A Sofar Namaæanin odgovori i reèe: 2Zato me misli moje nagone da odgovorim, i zato hitim. 3Èuo sam ukor koji me sramoti, ali æe duh iz razuma mojega odgovoriti za me. 4Ne znaš li da je tako otkako je vijeka, otkako je postavljen èovjek na zemlji, 5Da je slava bezbožnijeh za malo i radost licemjerova za èas? 6Da bi mu visina doprla do neba, i glava se njegova dotakla oblaka, 7Nestaæe ga zasvagda kao kala njegova; i koji ga vidješe reæi æe: kuda se djede? 8Kao san odletjeæe, i neæe se naæi, i išèeznuæe kao noæna utvara. 9Oko koje ga je gledalo neæe više, niti æe ga više vidjeti mjesto njegovo. 10Sinovi njegovi umiljavaæe se siromasima i ruke æe njegove vraæati što je oteo. 11Kosti æe njegove biti pune grijeha mladosti njegove, i oni æe ležati s njim u prahu. 12Ako mu je i slatka u ustima zloæa i krije je pod jezikom svojim, 13Èuva je i ne pušta je, nego je zadržava u grlu svom, 14Ipak æe se jelo njegovo pretvoriti u crijevima njegovijem, postaæe u njemu jed aspidin. 15Blago što je proždro izbljuvaæe, iz trbuha njegova istjeraæe ga Bog. 16Jed æe aspidin sisati, ubiæe ga jezik gujinji. 17Neæe vidjeti potoka ni rijeka kojima teèe med i maslo. 18Vratiæe muku, a neæe je pojesti; prema blagu biæe promjena, i neæe se radovati. 19Jer je tlaèio i ostavljao uboge, kuæe je otimao i nije zidao. 20Jer nije nigda osjetio mira u trbuhu svom, ni što mu je najmilije neæe saèuvati. 21Ništa mu neæe ostati od hrane njegove. Zato ne može dobro njegovo trajati. 22Kad se ispuni izobilje njegovo, tada æe biti u nevolji; sve ruke nevoljnijeh udariæe na nj. 23Kad bi napunio trbuh svoj, poslaæe na nj Bog jarost gnjeva svojega, i pustiæe je kao dažd na njega i na jelo njegovo. 24Kad stane bježati od oružja gvozdenoga, prostrijeliæe ga luk mjedeni. 25Strijela puštena proæi æe kroz tijelo njegovo, i svijetlo gvožðe izaæi æe iz žuèi njegove; kad poðe, obuzeæe ga strahote. 26Sve æe tame biti sakrivene u tajnim mjestima njegovijem; proždrijeæe ga oganj neraspiren, i ko ostane u šatoru njegovu zlo æe mu biti. 27Otkriæe nebesa bezakonje njegovo, i zemlja æe ustati na nj. 28Otiæi æe ljetina doma njegova, rastoèiæe se u dan gnjeva njegova. 29To je dio od Boga èovjeku bezbožnomu i našljedstvo od Boga za besjedu njegovu.

21

1A Jov odgovori i reèe: 2Slušajte dobro rijeèi moje, i to æe mi biti od vas utjeha. 3Potrpite me da ja govorim, a kad izgovorim, potsmijevajte se. 4Eda li se ja èovjeku tužim? i kako ne bi bio žalostan duh moj? 5Pogledajte na me, i divite se, i metnite ruku na usta. 6Ja kad pomislim, strah me je, i groza poduzima tijelo moje. 7Zašto bezbožnici žive? stare? i bogate se? 8Sjeme njihovo stoji tvrdo pred njima zajedno s njima, i natražje njihovo pred njihovijem oèima. 9Kuæe su njihove na miru bez straha, i prut Božji nije nad njima. 10Bikovi njihovi skaèu, i ne promašaju; krave njihove tele se, i ne jalove se. 11Ispuštaju kao stado djecu svoju, i sinovi njihovi poskakuju. 12Podvikuju uz bubanj i uz gusle, vesele se uza sviralu. 13Provode u dobru dane svoje, i zaèas slaze u grob. 14A Bogu kažu: idi od nas, jer neæemo da znamo za putove tvoje. 15Šta je svemoguæi, da mu služimo? i kaka nam je korist, da mu se molimo? 16Gle, dobro njihovo nije u njihovoj ruci; namjera bezbožnièka daleko je od mene. 17Koliko se puta gasi žižak bezbožnièki i dolazi im pogibao, dijeli im muke u gnjevu svom Bog? 18Bivaju li kao pljeva na vjetru, kao prah koji raznosi vihor? 19Èuva li Bog sinovima njihovijem pogibao njihovu, plaæa im da osjete? 20Vide li svojim oèima pogibao svoju, i piju li gnjev svemoguæega? 21Jer šta je njima stalo do kuæe njihove nakon njih, kad se broj mjeseca njihovijeh prekrati? 22Eda li æe Boga ko uèiti mudrosti, koji sudi visokima? 23Jedan umire u potpunoj sili svojoj, u miru i u sreæi. 24Muzlice su mu pune mlijeka, i kosti su mu vlažne od moždina. 25A drugi umire ojaðene duše, koji nije uživao dobra. 26Obojica leže u prahu, i crvi ih pokrivaju. 27Eto, znam vaše misli i sudove, kojima mi èinite krivo. 28Jer govorite: gdje je kuæa silnoga, i gdje je šator u kom nastavaju bezbožnici? 29Nijeste li nikad pitali putnika? i što vam kazaše neæete da znate, 30Da se na dan pogibli ostavlja zadac, kad se pusti gnjev. 31Ko æe ga ukoriti u oèi za život njegov? i ko æe mu vratiti što je uèinio? 32Ali se iznosi u groblje i ostaje u gomili. 33Slatke su mu grude od doline, i vuèe za sobom sve ljude, a onima koji ga pretekoše nema broja. 34Kako me dakle naprazno tješite kad u odgovorima vašim ostaje prijevara?

22

1A Elifas Temanac odgovori i reèe: 2Može li Bogu biti èovjek koristan? Sam je sebi koristan èovjek mudar. 3Je li svemoguæemu radost, ako si pravedan? ili mu je dobit, ako hodiš bez mane? 4Hoæe li te karati i iæi na sud s tobom zato što te se boji? 5Nije li zloæa tvoja velika? i nepravdama tvojim ima li kraja? 6Jer si uzimao zalog od braæe svoje ni za što, i svlaèio si haljine s golijeh. 7Umornoga nijesi napojio vode, i gladnome nijesi dao hljeba. 8Zemlja je bila èovjeka silnoga, i ugledni je sjedio u njoj. 9Udovice si otpuštao prazne, i mišice sirotama potirao si. 10Zato su oko tebe zamke, i straši te strah iznenada. 11I mrak je oko tebe da ne vidiš, i povodanj pokriva te. 12Nije li Bog na visini nebeskoj? pogledaj gore zvijezde, kako su visoko. 13Ali ti kažeš: šta zna Bog? eda li æe kroz tamu suditi? 14Oblaci ga zaklanjaju, te ne vidi; hoda po krugu nebeskom. 15Jesi li zapazio stari put kojim su išli nepravednici, 16Koji se iskorijeniše prije vremena i voda se razli po temelju njihovu? 17Govorahu Bogu: idi od nas. Šta bi im uèinio svemoguæi? 18A on im je napunio kuæe dobra. Ali namjera bezbožnièka daleko je od mene. 19Vidjeæe pravednici i radovaæe se, i bezazleni potsmijevaæe im se. 20Da, još nije uništeno dobro naše, a ostatak je njihov proždro oganj. 21Složi se s njim i pomiri se; tako æe ti biti dobro. 22Primi iz usta njegovijeh zakon, i složi rijeèi njegove u srcu svom. 23Ako se vratiš k svemoguæemu, opet æeš se nazidati, ako udaljiš od šatora svojih bezakonje, 24Tada æeš metati po prahu zlato i Ofirsko zlato po kamenju iz potoka. 25I svemoguæi biæe ti zlato i srebro i sila tvoja. 26Jer æeš se tada radovati o Gospodu, i podignuæeš k Bogu lice svoje. 27Moliæeš mu se, i uslišiæe te, i zavjete svoje izvršiæeš. 28Što god naumiš, izlaziæe ti; i na putovima tvojim svijetliæe vidjelo. 29Kad drugi budu poniženi, reæi æeš: da se podignu; i Bog æe izbaviti onoga ko je oborenijeh oèiju. 30Izbaviæe i onoga koji nije bez krivice; izbaviæe se èistotom ruku tvojih.

23

1A Jov odgovori i reèe: 2Još je tužnjava moja odmet? a nevolja je moja teža od uzdaha mojih. 3O kad bih znao kako bih našao Boga! da otidem do prijestola njegova, 4Da razložim pred njim parbu svoju, i usta svoja napunim razloga, 5Da znam šta bi mi odgovorio, i razumijem šta bi mi rekao. 6Bi li se prema velikoj sili svojoj preo sa mnom? Ne; nego bi mi pomogao. 7Ondje bi se pravedan èovjek mogao pravdati s njim, i oslobodio bih se zasvagda od svoga sudije. 8Gle, ako poðem naprijed, nema ga; ako li natrag, ne nahodim ga; 9Ako nalijevo radi, ne vidim ga; ako nadesno, zaklonio se, ne mogu ga vidjeti. 10Ali on zna put moj; kad me okuša, izaæi æu kao zlato. 11Po stopama je njegovijem stupala noga moja; puta njegova držao sam se, i ne zaðoh. 12Od zapovijesti usta njegovijeh nijesam otstupao; èuvao sam rijeèi usta njegovijeh više nego svoj užitak. 13Ali kad on što naumi, ko æe ga odvratiti? što duša njegova zaželi, ono èini. 14I izvršiæe što je naumio za me; i toga ima u njega mnogo. 15Zato sam se uplašio od njega; i kad to mislim, strah me je od njega. 16Bog je rastopio srce moje, svemoguæi me je uplašio. 17Što ne pogiboh prije mraka? i što ne sakri mrak ispred mene?

24

1Zašto svemoguæemu nijesu sakrivena vremena? i koji ga znaju, ne vide dana njegovijeh? 2Meðe pomièu bezbožni, otimaju stado i pasu; 3Magarca sirotama odgone; u zalogu uzimaju vola udovici; 4Siromahe odbijaju s puta; ubogi u zemlji kriju se svi. 5Gle, kao divlji magarci u pustinji izlaze na posao svoj ustajuæi rano na plijen; pustinja je hrana njima i djeci njihovoj; 6Žanju njivu i beru vinograd koji nije njihov; 7Gola nagone da noæuje bez haljine, koji se nemaju èim pokriti na zimi, 8Okisli od pljuska u gori, nemajuæi zaklona, privijaju se k stijeni. 9Grabe siroèe od dojke i sa siromaha skidaju zalog. 10Gologa ostavljaju da ide bez haljine, i one koji nose snopove da gladuju. 11Koji meðu njihovijem zidovima ulje cijede i grožðe u kacama gaze, podnose žeð. 12Ljudi u gradu uzdišu, i duše pobijenijeh vièu, a Bog ne ukida toga. 13Oni se protive svjetlosti, ne znajuæi za putove njezine i ne staju na stazama njezinijem. 14Zorom ustajuæi krvnik ubija siromaha i ubogoga; a noæu je kao lupež. 15I oko kurvarovo pazi na sumrak govoreæi: da me oko ne vidi. I sakriva lice. 16Prokopavaju po mraku kuæe, koje obdan sebi zabilježe; ne znaju za svjetlost. 17Jer je zora njima svjema sjen smrtni; ako ih ko pozna, strah ih je sjena smrtnoga. 18Brzi su kao povrh vode, proklet je dio njihov na zemlji; neæe vidjeti puta vinogradskoga. 19Kao što suša i vruæina grabi vode šnježne, tako grob grješnike. 20Zaboravlja ih utroba materina, slatki su crvima, ne spominju se više; kao drvo skršiæe se nepravednik. 21Združuje s njim nerotkinju koja ne raða, i udovici ne èini dobra. 22Grabi jake svojom silom; ostane li koji, ne uzda se u život svoj. 23Da mu Bog u što æe se pouzdati; ali oèi njegove paze na njihove pute. 24Uzvise se za malo, pa ih nema; padaju i ginu kao svi drugi, i kao vrh od klasa otsijecaju se. 25Nije li tako? ko æe me utjerati u laž i obratiti u ništa rijeèi moje?

25

1A Vildad Sušanin odgovori i reèe: 2Vlast je i strah u njega, èini mir na visinama svojim. 3Vojskama njegovijem ima li broja? i koga ne obasjava vidjelo njegovo? 4I kako æe èovjek biti pravedan pred Bogom? i kako æe èist biti roðeni od žene? 5Gle, ni mjesec ne bi sjao, ni zvijezde ne bi bile èiste pred njim, 6Akamoli èovjek, crv, i sin èovjeèji, moljac.

26

1A Jov odgovori i reèe: 2Kako si pomogao slabome! kako si izbavio ruku nejaku! 3Kako si svjetovao onoga koji je bez mudrosti i pokazao razum izobila! 4Kome si govorio te rijeèi? i èiji je duh izašao iz tebe? 5I mrtve stvari stvorene su pod vodama i stanovnici njihovi. 6Otkriven je pakao pred njim, niti ima pokrivaèa pogibli. 7On je razastro sjever nad prazninom, i zemlju objesio ni na èem. 8Zavezuje vode u oblacima svojim, i ne prodire se oblak pod njima. 9Drži prijesto svoj, razapinje oblak svoj nad njim. 10Meðu je postavio oko vode dokle ne bude kraj svjetlosti i mraku. 11Stupovi nebeski tresu se i drkæu od prijetnje njegove. 12Silom je svojom pocijepao more i razumom svojim razbio bjesnilo njegovo. 13Duhom je svojim ukrasio nebesa, i ruka je njegova stvorila prugu zmiju. 14Gle, to su dijelovi putova njegovijeh; ali kako je mali dio što èusmo o njemu? i ko æe razumjeti grom sile njegove?

27

1I Jov nastavi besjedu svoju i reèe: 2Tako da je živ Bog, koji je odbacio parbu moju, i svemoguæi, koji je ojadio dušu moju, 3Dok je duša moja u meni, i duh Božji u nozdrvama mojim, 4Neæe usne moje govoriti bezakonja, niti æe jezik moj izricati prijevare. 5Ne dao Bog da pristanem da imate pravo; dokle dišem, neæu otstupiti od svoje dobrote. 6Držaæu se pravde svoje, niti æu je ostaviti; neæe me prekoriti srce moje dokle sam živ. 7Neprijatelj moj biæe kao bezbožnik, i koji ustaje na me, kao bezakonik. 8Jer kako je nadanje licemjeru, kad se lakomi a Bog æe išèupati dušu njegovu? 9Hoæe li Bog uslišiti viku njegovu kad na nj doðe nevolja? 10Hoæe li se svemoguæemu radovati? hoæe li prizivati Boga u svako vrijeme? 11Uèim vas ruci Božjoj, i kako je u svemoguæega ne tajim. 12Eto, vi svi vidite, zašto dakle jednako govorite zaludne stvari? 13To je dio èovjeku bezbožnom od Boga, i našljedstvo koje primaju nasilnici od svemoguæega. 14Ako mu se množe sinovi, množe se za maè, i natražje njegovo neæe se nasititi hljeba. 15Koji ostanu iza njega, na smrti æe biti pogrebeni, i udovice njihove neæe plakati. 16Ako nakupi srebra kao praha, i nabavi haljina kao blata, 17Što nabavi, obuæi æe pravednik, i srebro æe dijeliti bezazleni. 18Gradi sebi kuæu kao moljac, i kao kolibu koju naèini èuvar. 19Bogat æe umrijeti a neæe biti pribran; otvoriæe oèi a nièega neæe biti. 20Stignuæe ga strahote kao vode; noæu æe ga odnijeti oluja. 21Uzeæe ga vjetar istoèni, i otiæi æe; vihor æe ga odnijeti s mjesta njegova. 22To æe Bog pustiti na nj, i neæe ga žaliti; on æe jednako bježati od ruke njegove. 23Drugi æe pljeskati rukama za njim, i zviždaæe za njim s mjesta njegova.

28

1Da, srebro ima žice, i zlato ima mjesto gdje se topi. 2Gvožðe se vadi iz praha, i iz kamena se topi mjed. 3Mraku postavlja meðu, i sve istražuje èovjek do kraja, i kamenje u tami i u sjenu smrtnom. 4Rijeka navre s mjesta svojega da joj niko ne može pristupiti; ali se odbije i odlazi trudom èovjeèjim. 5Iz zemlje izlazi hljeb, i pod njom je drugo, kao oganj. 6U kamenju je njezinu mjesto safiru, a ondje je prah zlatni. 7Te staze ne zna ptica, niti je vidje oko kragujevo; 8Ne ugazi je mlado zvijerje, niti njom proðe lav. 9Na kremen diže ruku svoju; prevraæa gore iz dna. 10Iz stijene izvodi potoke, i svašta dragocjeno vidi mu oko. 11Ustavlja rijeke da ne teku, i što je sakriveno iznosi na vidjelo. 12Ali mudrost gdje se nalazi? i gdje je mjesto razumu? 13Ne zna joj èovjek cijene, niti se nahodi u zemlji živijeh. 14Bezdana veli: nije u meni; i more veli: nije kod mene. 15Ne može se dati èisto zlato za nju, niti se srebro izmjeriti u promjenu za nju. 16Ne može se cijeniti zlatom Ofirskim, ni dragim onihom ni safirom. 17Ne može se izjednaèiti s njom ni zlato ni kristal, niti se može promijeniti za zaklade zlatne. 18Od korala i bisera nema spomena, jer je vrijednost mudrosti veæa nego dragom kamenju. 19Ne može se s njom izjednaèiti topaz Etiopski, niti se može cijeniti èistijem zlatom. 20Otkuda dakle dolazi mudrost? i gdje je mjesto razumu? 21Sakrivena je od oèiju svakoga živoga, i od ptica nebeskih zaklonjena. 22Pogibao i smrt govore: ušima svojima èusmo slavu njezinu. 23Bog zna put njezin, i poznaje mjesto njezino. 24Jer gleda do krajeva zemaljskih i vidi sve što je pod svijem nebom. 25Kad davaše vjetru težinu, i mjeraše vodu mjerom, 26Kad postavljaše zakon daždu i put munji gromovnoj. 27Još je onda vidje i oglasi je, uredi je i pretraži je. 28A èovjeku reèe: gle, strah je Božji mudrost, i uklanjati se oda zla jest razum.

29

1Još nastavi Jov besjedu svoju i reèe: 2O da bih bio kao preðašnjih mjeseca, kao onijeh dana kad me Bog èuvaše, 3Kad svijetljaše svijeæom svojom nad glavom mojom, i pri vidjelu njegovu hoðah po mraku, 4Kako bijah za mladosti svoje, kad tajna Božija bijaše u šatoru mom, 5Kad još bijaše svemoguæi sa mnom, i djeca moja oko mene, 6Kad se trag moj oblivaše maslom, i stijena mi toèaše ulje potocima, 7Kad izlažah na vrata kroz grad, i na ulici namještah sebi stolicu: 8Mladiæi videæi me uklanjahu se, a starci ustajahu i stajahu, 9Knezovi prestajahu govoriti i metahu ruku na usta svoja, 10Upravitelji ustezahu glas svoj i jezik im prianjaše za grlo. 11Jer koje me uho èujaše, nazivaše me blaženijem; i koje me oko viðaše, svjedoèaše mi 12Da izbavljam siromaha koji vièe, i sirotu i koji nema nikoga da mu pomože; 13Blagoslov onoga koji propadaše dolažaše na me, i udovici srce raspijevah; 14U pravdu se oblaèih i ona mi bijaše odijelo, kao plašt i kao vijenac bijaše mi sud moj. 15Oko bijah slijepcu i noga hromu. 16Otac bijah ubogima, i razbirah za raspru za koju ne znah. 17I razbijah kutnjake nepravedniku, i iz zuba mu istrzah grabež. 18Zato govorah: u svojem æu gnijezdu umrijeti, i biæe mi dana kao pijeska. 19Korijen moj pružaše se kraj vode, rosa bivaše po svu noæ na mojim granama. 20Slava moja pomlaðivaše se u mene, i luk moj u ruci mojoj ponavljaše se. 21Slušahu me i èekahu, i muèahu na moj svjet. 22Poslije mojih rijeèi niko ne pogovaraše, tako ih natapaše besjeda moja. 23Jer me èekahu kao dažd, i usta svoja otvorahu kao na pozni dažd. 24Kad bih se nasmijao na njih, ne vjerovahu, i sjajnosti lica mojega ne razgonjahu. 25Kad bih otišao k njima, sjedah u zaèelje, i bijah kao car u vojsci, kad tješi žalosne.

30

1A sada smiju mi se mlaði od mene, kojima otaca ne bih bio htio metnuti sa psima stada svojega. 2A na što bi mi i bila sila ruku njihovijeh? u njima bješe propala starost. 3Od siromaštva i gladi samoæovahu bježeæi na suha, mraèna, pusta i opustošena mjesta; 4Koji brahu lobodu po èestama, i smrekovo korijenje bješe im hrana. 5Izmeðu ljudi bijahu izgonjeni i vikaše se za njima kao za lupežem. 6Življahu po strašnijem uvalama, po jamama u zemlji i u kamenu. 7Po grmovima rikahu, pod trnjem se skupljahu. 8Bijahu ljudi nikakvi i bez imena, manje vrijedni nego zemlja. 9I njima sam sada pjesma, i postah im prièa. 10Gade se na me, idu daleko od mene i ne ustežu se pljuvati mi u lice. 11Jer je Bog odapeo moju tetivu i muke mi zadao te zbaciše uzdu preda mnom. 12S desne strane ustaju momci, potkidaju mi noge, i nasipaju put k meni da me upropaste. 13Raskopaše moju stazu, umnožiše mi muke, ne treba niko da im pomaže. 14Kao širokim prolomom naviru, i navaljuju preko razvalina. 15Strahote navališe na me, i kao vjetar tjeraju dušu moju, i kao oblak proðe sreæa moja. 16I sada se duša moja ražljeva u meni, stigoše me dani muèni. 17Noæu probada mi kosti u meni, i žile moje ne odmaraju se. 18Od teške sile promijenilo se odijelo moje, i kao ogrlica u košulje moje steže me. 19Bacio me je u blato, te sam kao prah i pepeo. 20Vièem k tebi, a ti me ne slušaš; stojim pred tobom, a ti ne gledaš na me. 21Pretvorio si mi se u ljuta neprijatelja; silom ruke svoje suprotiš mi se. 22Podižeš me u vjetar, posaðuješ me na nj, i rastapaš u meni sve dobro. 23Jer znam da æeš me odvesti na smrt i u dom odreðeni svjema živima. 24Ali neæe pružiti ruke svoje u grob; kad ih stane potirati, oni neæe vikati. 25Nijesam li plakao radi onoga koji bijaše u zlu? nije li duša moja žalosna bivala radi ubogoga? 26Kad se dobru nadah, doðe mi zlo; i kad se nadah svjetlosti, doðe mrak. 27Utroba je moja uzavrela, i ne može da se umiri, zadesiše me dani muèni. 28Hodim crn, ne od sunca, ustajem i vièem u zboru. 29Brat postah zmajevima i drug sovama. 30Pocrnjela je koža na meni i kosti moje posahnuše od žege. 31Gusle se moje pretvoriše u zapijevku, i svirala moja u plaè.

31

1Vjeru uèinih sa oèima svojim, pa kako bih pogledao na djevojku? 2Jer kakav je dio od Boga ozgo? i kakvo našljedstvo od svemoguæega s visine? 3Nije li pogibao nevaljalome i èudo onima koji èine bezakonje? 4Ne vidi li on putove moje, i sve korake moje ne broji li? 5Ako hodih s lažju ili ako pohitje noga moja na prijevaru, 6Neka me izmjeri na mjerilima pravijem, i neka Bog pozna dobrotu moju. 7Ako su koraci moji zašli s puta, i ako je za oèima mojim pošlo srce moje, i za ruke moje prionulo štogod, 8Neka ja sijem a drugi jede, i neka se iskorijene izdanci moji. 9Ako se zanijelo srce moje za kojom ženom, i ako sam vrebao na vratima bližnjega svojega, 10Neka drugomu melje žena moja, i neka se drugi nad njom povijaju. 11Jer je to grdilo i bezakonje za sudije. 12Jer bi to bio oganj koji bi proždirao do uništenja, i svu bi moju ljetinu iskorijenio. 13Ako nijesam htio doæi na sud sa slugom svojim ili sa sluškinjom svojom, kad bi se tužili na mene; 14Jer šta bih èinio kad bi se Bog podigao, i kad bi potražio, šta bih mu odgovorio? 15Koji je mene stvorio u utrobi, nije li stvorio i njega? nije li nas on isti sazdao u materici? 16Ako sam odbio siromasima želju njihovu, i oèi udovici zamutio, 17I ako sam zalogaj svoj sam jeo a nije ga jela i sirota, 18Jer je od mladosti moje rasla sa mnom kao kod oca, i od utrobe matere svoje vodao sam je; 19Ako sam gledao koga gdje gine nemajuæi haljine, i siromaha gdje se nema èim pokriti, 20Ako me nijesu blagosiljala bedra njegova što se runom ovaca mojih utoplio, 21Ako sam izmahnuo rukom na sirotu, kad vidjeh na vratima pomoæ svoju, 22Neka mi ispadne rame iz pleæa, i ruka moja neka se otkine od zgloba. 23Jer sam se bojao pogibli od Boga, kojega velièanstvu ne bih odolio. 24Ako sam polagao na zlato nadanje svoje, ili èistome zlatu govorio: uzdanico moja! 25Ako sam se veselio što mi je imanje veliko i što mnogo steèe ruka moja, 26Ako sam gledao na sunce, kad sjaje, i na mjesec, kad ponosito hodi, 27I srce se moje potajno prevarilo i ruku moju poljubila usta moja, 28I to bi bilo bezakonje za sudije, jer bih se odrekao Boga ozgo; 29Ako sam se radovao nesreæi nenavidnika svojega, i ako sam zaigrao kad ga je zlo zadesilo, 30Jer ne dadoh jeziku svojemu da griješi tražeæi dušu njegovu s proklinjanjem; 31Ako ne govorahu domašnji moji: ko bi nam dao mesa njegova? ne možemo se ni najesti; 32Stranac nije noæivao na polju; vrata svoja otvorao sam putniku; 33Ako sam kao što èine ljudi tajio prijestupe svoje i krio svoje bezakonje u svojim njedrima, 34Ako sam i mogao plašiti veliko mnoštvo, ipak od najmanjega u domu bijaše me strah; zato muèah i ne odlažah od vrata. 35O da bih imao koga da me sasluša! Gle, želja je moja da mi svemoguæi odgovori i suparnik moj da mi napiše knjigu. 36Nosio bih je na ramenu svom, vezao bih je sebi kao vijenac, 37Broj koraka svojih kazao bih mu, kao knez pristupio bih k njemu. 38Ako je na me vikala moja zemlja, i brazde njezine plakale, 39Ako sam jeo roda njezina bez novaca i dosaðivao duši gospodara njezinijeh, 40Mjesto pšenice neka mi raða trnje, i mjesto jeèma kukolj. Svršiše se rijeèi Jovove.

32

1Tada prestaše ona tri èovjeka odgovarati Jovu, jer se èinjaše da je pravedan. 2A Elijuj sin Varahilov od Vuza, roda Ramova, razgnjevi se na Jova što se sam graðaše pravedniji od Boga; 3I na tri prijatelja njegova razgnjevi se što ne naðoše odgovora i opet osuðivahu Jova. 4Jer Elijuj èekaše dokle oni govorahu s Jovom, jer bijahu stariji od njega. 5Pa kad vidje Elijuj da nema odgovora u ustima ona tri èovjeka, raspali se gnjev njegov. 6I progovori Elijuj sin Varahilov od Vuza, i reèe: ja sam najmlaði, a vi ste starci, zato se bojah i ne smijah vam kazati što mislim. 7Mišljah: neka govori starost, i mnoge godine neka objave mudrost. 8Ali je duh u ljudima, i duh svemoguæega urazumljuje ih. 9Veliki nijesu svagda mudri, i starci ne znaju svagda šta je pravo. 10Zato velim: poslušaj me da kažem i ja kako mislim. 11Eto, èekao sam da vi izgovorite, slušao sam razloge vaše dokle izviðaste besjedu. 12Pazio sam, ali gle, nijedan od vas ne sapre Jova, ne odgovori na njegove rijeèi. 13Može biti da æete reæi: naðosmo mudrost, Bog æe ga oboriti, ne èovjek. 14Nije na me upravio besjede, ni ja mu neæu odgovarati vašim rijeèima. 15Smeli su se, ne odgovaraju više, nestalo im je rijeèi. 16Èekao sam, ali ne govore, stadoše, i više ne odgovaraju. 17Odgovoriæu i ja za se, kazaæu i ja kako mislim. 18Jer sam pun rijeèi, tijesno je duhu u meni. 19Gle, trbuh je moj kao vino bez oduške, i raspukao bi se kao nov mijeh. 20Govoriæu da odahnem, otvoriæu usne svoje, i odgovoriæu. 21Neæu gledati ko je ko, i èovjeku æu govoriti bez laskanja. 22Jer ne umijem laskati; odmah bi me uzeo tvorac moj.

33

1Èuj dakle, Jove, besjedu moju, i slušaj sve rijeèi moje. 2Evo, sad otvoram usta svoja; govori jezik moj u ustima mojim. 3Po pravom srcu mom biæe rijeèi moje, i misao èistu izreæi æe usne moje. 4Duh Božji stvorio me je, i dah svemoguæega dao mi je život. 5Ako možeš, odgovori mi, pripravi se i stani mi nasuprot. 6Evo, ja æu biti mjesto Boga, kao što si rekao; od kala sam naèinjen i ja. 7Eto, strah moj neæe te strašiti, i ruka moja neæe te tištati. 8Rekao si dakle preda mnom, i èuo sam glas tvojih rijeèi: 9Èist sam, bez grijeha, prav sam i nema bezakonja na meni. 10Evo, traži zadjevicu sa mnom, drži me za svoga neprijatelja. 11Meæe u klade noge moje, vreba po svijem stazama mojim. 12Eto, u tom nijesi pravedan, odgovaram ti; jer je Bog veæi od èovjeka. 13Zašto se preš s njim, što za sva djela svoja ne odgovara? 14Jedanput govori Bog i dva puta; ali èovjek ne pazi. 15U snu, u utvari noænoj, kad tvrd san padne na ljude, kad spavaju u postelji, 16Tada otvora uho ljudima i nauku im zapeèaæava, 17Da bi odvratio èovjeka od djela njegova, i zaklonio od njega oholost; 18Da bi saèuvao dušu njegovu od jame, i život njegov da ne naiðe na maè. 19I kara ga bolovima na postelji njegovoj, i sve kosti njegove teškom bolešæu. 20Tako da se životu njegovu gadi hljeb i duši njegovoj jelo najmilije; 21Nestaje tijela njegova naoèigled, i izmalaju se kosti njegove, koje se prije nijesu vidjele, 22I duša se njegova približuje grobu, i život njegov smrti. 23Ako ima glasnika, tumaèa, jednoga od tisuæe, koji bi kazao èovjeku dužnost njegovu, 24Tada æe se smilovati na nj, i reæi æe: izbavi ga da ne otide u grob; našao sam otkup. 25I pomladiæe se tijelo njegovo kao u djeteta, i povratiæe se na dane mladosti svoje, 26Moliæe se Bogu, i pomilovaæe ga, i gledaæe lice njegovo radujuæi se, i vratiæe èovjeku po pravdi njegovoj. 27Gledajuæi ljudi reæi æe: bijah zgriješio, i što je pravo izvrnuo, ali mi ne pomože. 28On izbavi dušu moju da ne otide u jamu, i život moj da gleda svjetlost. 29Gle, sve ovo èini Bog dva puta i tri puta èovjeku, 30Da bi povratio dušu njegovu od jame, da bi ga obasjavala svjetlost živijeh. 31Pazi, Jove, slušaj me, muèi, da ja govorim. 32Ako imaš što reæi, odgovori mi; govori, jer sam te rad opravdati; 33Ako li ne, slušaj ti mene; muèi, i nauèiæu te mudrosti.

34

1Još govori Elijuj i reèe: 2Èujte, mudri, besjedu moju, i razumni poslušajte me. 3Jer uho poznaje besjedu kao što grlo kuša jelo. 4Razberimo što je pravo, izvidimo meðu sobom što je dobro. 5Jer Jov reèe: pravedan sam, a Bog odbaci moju pravdu. 6Hoæu li lagati za svoju pravdu? strijela je moja smrtna, a bez krivice. 7Koji je èovjek kao Jov da kao vodu pije potsmijeh? 8I da se druži s onima koji èine bezakonje, i da hodi s bezbožnijem ljudima? 9Jer reèe: ne pomaže èovjeku da ugaða Bogu. 10Zato, ljudi razumni, poslušajte me; daleko je od Boga zloæa i nepravda od svemoguæega. 11Jer po djelu plaæa èovjeku i daje svakome da naðe prema putu svojemu. 12Doista Bog ne radi zlo i svemoguæi ne izvræe pravde. 13Ko mu je predao zemlju? i ko je uredio vasiljenu? 14Kad bi na nj okrenuo srce svoje, uzeo bi k sebi duh njegov i dihanje njegovo; 15Izginulo bi svako tijelo, i èovjek bi se povratio u prah. 16Ako si dakle razuman, èuj ovo: slušaj glas rijeèi mojih. 17Može li vladati onaj koji mrzi na pravdu? hoæeš li osuditi onoga koji je najpravedniji? 18Kaže li se caru: nitkove! i knezovima: bezbožnici? 19Akamoli onomu koji ne gleda knezovima ko su, niti u njega vrijedi više bogati od siromaha, jer su svi djelo ruku njegovijeh. 20Umiru zaèas, i u po noæi uskoleba se narod i propadne, i odnese se jaki bez ruke ljudske. 21Jer su oèi njegove obraæene na putove èovjeèije i vidi sve korake njegove. 22Nema mraka ni sjena smrtnoga gdje bi se sakrili koji èine bezakonje. 23Jer nikome ne odgaða kad doðe da se sudi s Bogom. 24Satire jake nedokuèljivo, i postavlja druge na njihovo mjesto. 25Jer zna djela njihova, i dok obrati noæ, satru se. 26Kao bezbožne razbija ih na vidiku. 27Jer otstupiše od njega i ne gledaše ni na koje putove njegove; 28Te doðe do njega vika siromahova, i èu viku nevoljnijeh. 29Kad on umiri, ko æe uznemiriti? i kad on sakrije lice, ko æe ga vidjeti? i to biva i narodu i èovjeku, 30Da ne bi carovao licemjer, da ne bi bilo zamke narodu. 31Zaista, treba kazati Bogu: podnosio sam, neæu više griješiti. 32A što ne vidim, ti me nauèi; ako sam èinio nepravdu, neæu više. 33Eda li æe po tebi plaæati, jer tebi nije po volji, jer ti biraš a ne on? Ako znaš što, govori. 34Ljudi æe razumni sa mnom kazati, i mudar æe èovjek pristati, 35Da Jov ne govori razumno, i da rijeèi njegove nijesu mudre. 36Oèe moj, neka se Jov iskuša do kraja, što odgovara kao zli ljudi. 37Jer domeæe na grijeh svoj bezakonje, pljeska rukama meðu nama, i mnogo govori na Boga.

35

1Još govori Elijuj i reèe: 2Misliš li da si pravo rekao: moja je pravda veæa od Božije? 3Jer si rekao: šta æe mi pomoæi, kaka æe mi biti korist, da ne griješim? 4Ja æu odgovoriti tebi i drugovima tvojim s tobom. 5Pogledaj nebo, i vidi; pogledaj oblake, kako su viši od tebe. 6Ako griješiš, šta æeš mu uèiniti? ili ako se umnože bezakonja tvoja, šta æeš mu nauditi? 7Ako si pravedan, šta æeš mu dati? ili šta æe primiti iz ruke tvoje? 8Èovjeku kakav si može nauditi tvoja zloæa, i sinu èovjeèijemu pomoæi tvoja pravda. 9Vapiju od velikoga nasilja kojima se èini, i vièu na ruku silnijeh; 10A nijedan ne govori: gdje je Bog, stvoritelj moj, koji daje pjesmu noæu; 11Koji èini te smo razumniji od zvijerja zemaljskoga, i mudriji od ptica nebeskih. 12Tamo vièu s oholosti zlijeh ljudi, ali ne bivaju uslišeni. 13Jer Bog ne sluša taštine, i svemoguæi ne gleda na nju. 14Akamoli kad kažeš: ne vidiš to. Pred njim je sud; èekaj ga. 15A sada èim te gnjev pohodi, nije ništa, niti je gledao na sve što si uèinio; 16Zato Jov naprazno otvora usta svoja, i bezumno umnožava rijeèi.

36

1Još govori Elijuj i reèe: 2Potrpi me malo, i pokazaæu ti, jer još ima što bih govorio za Boga. 3Poèeæu izdaleka besjedu svoju, i pokazaæu da je tvorac moj pravedan. 4Doista, neæe biti lažne rijeèi moje, kod tebe je koji pravo misli. 5Gle, Bog je silan, ali nikoga ne odbacuje, silan je snagom srèanom. 6Ne da živjeti bezbožniku, a nevoljnicima èini pravdu. 7Ne odvraæa od pravednika oèiju svojih, nego još s carevima na prijesto posaðuje ih navijek, te se uzvišuju. 8Ako li su okovani u puta i svezani užima nevoljnièkim, 9Tada im napominje djela njihova i bezakonja njihova kako su silna. 10I otvora im uho da bi se popravili, i govori im da se vrate od bezakonja. 11Ako poslušaju i stanu mu služiti, dovršuju dane svoje u dobru i godine svoje u radosti. 12Ako li ne poslušaju, ginu od maèa i umiru s bezumlja. 13A koji su licemjerna srca, navlaèe gnjev i ne vièu kad ih poveže; 14Umire u mladosti duša njihova i život njihov meðu kurvama. 15Izbavlja nevoljnika iz nevolje njegove i otvora mu uho u muci. 16Tako bi i tebe izveo iz tjeskobe na prostrano mjesto, gdje ništa ne dosaðuje, i mirni sto tvoj bio bi pun pretiline. 17Ali si zaslužio sud bezbožnièki; i sud i pravda snaðe te. 18Doista, gnjev je na tebi; gledaj da te ne odbaci u karanju, te te veliki otkup neæe izbaviti. 19Hoæe li gledati na tvoje bogatstvo? neæe ni na zlato ni na kaku silu blaga tvojega. 20Ne uzdiši za noæu u koju narodi odlaze na svoje mjesto. 21Èuvaj se da ne pogledaš na taštinu i voliš nju nego nevolju. 22Gle, Bog je najviši svojom silom, ko je uèitelj kao on? 23Ko mu je odredio put njegov? ili ko æe mu reæi: èiniš nepravo? 24Opominji se da velièaš djela njegova, koja gledaju ljudi. 25Svi ljudi vide ih, svaki ih gleda izdaleka. 26Gle, Bog je velik, i ne možemo ga poznati, broj godina njegovijeh ne može se dokuèiti. 27Jer on steže kaplje vodene, koje liju dažd iz oblaka njegovijeh; 28Kad teku oblaci, kaplju na mnoštvo ljudsko. 29I ko bi razumio prostor oblacima i grmljavu u šatoru njegovu? 30Kako prostire nad njim svjetlost svoju, i dubine morske pokriva? 31Tijem sudi narodima, daje hrane izobila. 32Rukama zaklanja svjetlost, i nareðuje koga da srete, 33Javljajuæi prema njemu dobru volju svoju, i prema stoci i prema rodu zemaljskom.

37

1I od toga drkæe srce moje, i otskaèe sa svojega mjesta. 2Slušajte dobro gromovni glas njegov i govor što izlazi iz usta njegovijeh. 3Pod sva nebesa pušta ga, i svjetlost svoju do krajeva zemaljskih. 4Za njom rièe grom, grmi glasom velièanstva svojega, niti što odgaða kad se èuje glas njegov. 5Divno Bog grmi glasom svojim, èini stvari velike, da ih ne možemo razumjeti. 6Govori snijegu: padni na zemlju; i daždu sitnome i daždu silnome. 7Zapeèaæava ruku svakom èovjeku, da pozna sve poslenike svoje. 8Tada zvijer ulazi u jamu, i ostaje na svojoj loži. 9S juga dolazi oluja, i sa sjevera zima. 10Od dihanja Božijega postaje led, i široke vode stiskuju se. 11I da se natapa zemlja, natjeruje oblak, i rasipa oblak svjetlošæu svojom. 12I on se obræe i tamo i amo po volji njegovoj da èini sve što mu zapovjedi po vasiljenoj. 13Èini da se naðe ili za kar ili za zemlju ili za dobroèinstvo. 14Èuj to, Jove, stani i gledaj èudesa Božija. 15Znaš li kako ih Bog ureðuje i kako sija svjetlošæu iz oblaka svojega? 16Znaš li kako vise oblaci? Znaš li èudesa onoga koji je savršen u svakom znanju? 17Kako ti se haljine ugriju kad umiri zemlju od juga? 18Jesi li ti s njim razapinjao nebesa, koja stoje tvrdo kao saliveno ogledalo? 19Nauèi nas šta æemo mu reæi; ne možemo od tame govoriti po redu. 20Hoæe li mu ko pripovjediti što bih ja govorio? Ako li bi ko govorio, zaista, bio bih proždrt. 21Ali sada ne mogu ljudi gledati u svjetlost kad sjaje na nebu, pošto vjetar proðe i oèisti ga; 22Sa sjevera dolazi kao zlato; ali je u Bogu strašnija slava. 23Svemoguæ je, ne možemo ga stignuti; velike je sile, ali sudom i velikom pravdom nikoga ne muèi. 24Zato ga se boje ljudi: ne može ga vidjeti nikakav mudarac.

38

1Tada odgovori Gospod Jovu iz vihora i reèe: 2Ko je to što zamraèuje savjet rijeèima nerazumno? 3Opaši se sada kao èovjek; ja æu te pitati, a ti mi kazuj. 4Gdje si ti bio kad ja osnivah zemlju? kaži, ako si razuman. 5Ko joj je odredio mjere? znaš li? ili ko je rastegao uže preko nje? 6Na èem su podnožja njezina uglavljena? ili ko joj je metnuo kamen ugaoni? 7Kad pjevahu zajedno zvijezde jutrnje i svi sinovi Božji klikovahu. 8Ili ko je zatvorio more vratima kad kao iz utrobe izide? 9Kad ga odjeh oblakom i povih tamom; 10Kad postavih za nj uredbu svoju i metnuh mu prijevornice i vrata; 11I rekoh: dovde æeš dolaziti, a dalje neæeš, i tu æe se ustavljati ponositi valovi tvoji. 12Jesi li svoga vijeka zapovjedio jutru, pokazao zori mjesto njezino, 13Da se uhvati zemlji za krajeve, i da se rastjeraju s nje bezbožnici, 14Da se ona promijeni kao blato peèatno, a oni da stoje kao haljina, 15Da se oduzme bezbožnicima svjetlost njihova i ruka podignuta da se slomi? 16Jesi li dolazio do dubina morskih? i po dnu propasti jesi li hodio? 17Jesu li ti se otvorila vrata smrtna, i vrata sjena smrtnoga jesi li vidio? 18Jesi li sagledao širinu zemaljsku? kaži, ako znaš sve to. 19Koje je put k stanu svjetlosti? i gdje je mjesto tami, 20Da bi je uzeo i odveo do meðe njezine, i znao staze k domu njezinu? 21Znaš ti; jer si se onda rodio, i broj je dana tvojih velik. 22Jesi li ulazio u riznice šnježne? ili riznice gradne jesi li vidio, 23Koje èuvam za vrijeme nevolje, za dan boja i rata? 24Kojim se putem dijeli svjetlost i ustoka se razilazi po zemlji? 25Ko je razdijelio jazove povodnju i put svjetlici gromovnoj? 26Da bi išao dažd na zemlju gdje nema nikoga, i na pustinju gdje nema èovjeka, 27Da napoji pusta i nerodna mjesta, i uèini da raste trava zelena. 28Ima li dažd oca? ili ko je rodio kaplje rosne? 29Iz èije je utrobe izašao led, i ko je rodio slanu nebesku, 30Da se vode skrivaju i postaju kao kamen i krajevi propasti srastaju? 31Možeš li svezati miline vlašiæima? ili svezu štapima razdriješiti? 32Možeš li izvesti južne zvijezde na vrijeme? ili kola sa zvijezdama njihovijem hoæeš li voditi? 33Znaš li red nebeski? možeš li ti ureðivati vladu njegovu na zemlji? 34Možeš li dignuti glas svoj do oblaka da bi te mnoštvo vode pokrilo? 35Možeš li pustiti munje da idu, i da ti reku: evo nas? 36Ko je metnuo èovjeku u srce mudrost? ili ko je dao duši razum? 37Ko æe izbrojiti oblake mudrošæu, i mjehove nebeske ko æe izliti, 38Da se raskvašen prah zgusne i grude da se slijepe?

39

1Loviš li ti lavu lov? i laviæima trbuh puniš, 2Kad leže u peæinama i vrebaju u zaklonu svom? 3Ko gotovi gavranu hranu njegovu kad ptiæi njegovi vièu k Bogu i lutaju nemajuæi šta jesti? 4Znaš li vrijeme kad se divokoze koze? i jesi li vidio kad se košute legu? 5Jesi li izbrojio mjesece, dokle nose? znaš li vrijeme kad se legu? 6Kako se savijaju, mlad svoju ispuštaju, i opraštaju se bolova? 7Kako jaèa mlad njihova, raste po polju i otišavši ne vraæa se k njima? 8Ko je pustio divljega magarca da je slobodan, i remene divljemu magarcu ko je razdriješio? 9Kojemu odredih pustinju za kuæu i za stan slatinu. 10On se smije vrevi gradskoj, i ne sluša vike nastojnikove. 11Što nalazi u gorama, ono mu je piæa, i traži svaku zelen. 12Bi li ti jednorog htio služiti? bi li noæivao za jaslima tvojim? 13Možeš li vezati užem jednoroga da ore? hoæe li vlaèiti brazde za tobom? 14Hoæeš li se osloniti na nj što mu je snaga velika? i ostaviti na njemu svoj posao? 15Hoæeš li se pouzdati u nj da æe ti svesti ljetinu i na gumno tvoje složiti? 16Jesi li ti dao paunu lijepa krila i perje èaplji ili noju? 17Koji snese na zemlji jajca svoja, i ostavi da ih prah grije; 18I ne misli da æe ih noga razbiti i zvijer poljska zgaziti; 19Nemilostiv je ptiæima svojim kao da nijesu njegovi, i da mu trud ne bude uzalud ne boji se. 20Jer mu Bog nije dao mudrost niti mu je udijelio razuma. 21Kad se podigne u vis, smije se konju i konjiku. 22Jesi li ti dao konju jaèinu? jesi li ti okitio vrat njegov rzanjem? 23Hoæeš li ga poplašiti kao skakavca? frkanje nozdrva njegovijeh strašno je; 24Kopa zemlju, veseo je od sile, ide na susret oružju; 25Smije se strahu i ne plaši se niti uzmièe ispred maèa; 26Kad zvekæe nad njim tul i sijeva koplje i sulica; 27Od nemirnoæe i ljutine kopa zemlju, i ne može da stoji kad truba zatrubi. 28Kad truba zatrubi, on vrišti, izdaleka èuje boj, viku vojvoda i pokliè. 29Eda li po tvome razumu leti jastrijeb? širi krila svoja na jug? 30Eda li se na tvoju zapovijest diže u vis orao, i na visini vije gnijezdo? 31Na stijeni stanuje i bavi se, navrh stijene, na tvrdu mjestu. 32Odatle gleda hrane, daleko mu vide oèi. 33I ptiæi njegovi piju krv, i gdje su mrtva tjelesa ondje je on. 34I tako odgovarajuæi Gospod Jovu reèe: 35Ko se prepire s Bogom, hoæe li ga uèiti? koji kudi Boga, neka odgovori na to. 36Tada Jov odgovori Gospodu i reèe: 37Gle, ja sam malen, šta bih ti odgovorio? Meæem ruku svoju na usta svoja. 38Jednom govorih, ali neæu odgovarati; i drugom, ali neæu više.

40

1A Gospod opet odgovarajuæi Jovu iz vihora reèe: 2Opaši se sada kao èovjek; ja æu te pitati, a ti mi kazuj. 3Hoæeš li ti uništiti moj sud? hoæeš li mene osuditi da bi sebe opravdao? 4Je li u tebe mišica kao u Boga? grmiš li glasom kao on? 5Okiti se sada èašæu i velièanstvom, u slavu i krasotu obuci se. 6Prospi jarost gnjeva svojega, i pogledaj sve ponosite, i obori ih. 7Pogledaj sve ponosite, i ponizi ih, i potri bezbožnike na mjestu njihovu. 8Zatrpaj ih sve u prah, i poveži im lice na skrivenu mjestu. 9Tada æu te i ja hvaliti da te èuva desnica tvoja. 10A gle, slon, kojega sam stvorio s tobom, jede travu kao vo; 11Gle, snaga mu je u bedrima njegovijem, i sila mu je u pupku trbuha njegova; 12Diže rep svoj kao kedar, žile od jaja njegovijeh spletene su kao grane; 13Kosti su mu kao cijevi mjedene, zglavci kao poluge gvozdene. 14On je prvo izmeðu djela Božijih, tvorac njegov dao mu je maè. 15Gore nose mu piæu, i sve zvijerje poljsko igra se ondje. 16U hladu liježe, u gustoj trsci i glibu. 17Granata drveta zaklanjaju ga sjenom svojim, i opkoljavaju ga vrbe na potocima. 18Gle, ustavlja rijeku da ne teèe, uzda se da æe ispiti Jordan gubicom svojom. 19Hoæe li ga ko uhvatiti na oèi njegove? zamku mu provuæi kroz nos? 20Hoæeš li udicom izvuæi krokodila ili užem podvezati mu jezik? 21Hoæeš li mu provuæi situ kroz nos? ili mu šiljkom provrtjeti èeljusti? 22Hoæe li te mnogo moliti, ili æe ti laskati? 23Hoæe li uèiniti vjeru s tobom da ga uzmeš da ti bude sluga dovijeka? 24Hoæeš li se igrati s njim kao sa pticom, ili æeš ga vezati djevojkama svojim? 25Hoæe li se njim èastiti drugovi? razdijeliti ga meðu trgovce? 26Hoæeš li mu napuniti kožu šiljcima i glavu ostvama? 27Digni na nj ruku svoju; neæeš više pominjati boja. 28Gle, zaludu je nadati mu se; kad ga samo ugleda èovjek, ne pada li?

41

1Nema slobodna koji bi ga probudio; a ko æe stati preda me? 2Ko mi je prije dao što, da mu vratim? što je god pod svijem nebom, moje je. 3Neæu muèati o udima njegovijem ni o sili ni o ljepoti stasa njegova. 4Ko æe mu uzgrnuti gornju odjeæu? k èeljustima njegovijem ko æe pristupiti? 5Vrata od grla njegova ko æe otvoriti? strah je oko zuba njegovijeh. 6Krljušti su mu jaki štitovi spojeni tvrdo. 7Blizu su jedna do druge da ni vjetar ne ulazi meðu njih. 8Jedna je za drugu prionula, drže se i ne rastavljaju se. 9Kad kiha kao da munja sijeva, a oèi su mu kao trepavice u zore. 10Iz usta mu izlaze luèevi, i iskre ognjene skaèu. 11Iz nozdrva mu izlazi dim kao iz vreloga lonca ili kotla. 12Dah njegov raspaljuje ugljevlje i plamen mu izlazi iz usta. 13U vratu mu stoji sila, i pred njim ide strah. 14Udi mesa njegova spojeni su, jednostavno je na njemu, ne razmièe se. 15Srce mu je tvrdo kao kamen, tvrdo kao donji žrvanj. 16Kad se digne, dršæu junaci, i od straha oèišæaju se od grijeha svojih. 17Da ga udari maè, ne može se održati, ni koplje ni strijela ni oklop. 18Njemu je gvožðe kao pljeva, a mjed kao trulo drvo. 19Neæe ga potjerati strijela, kamenje iz praæe njemu je kao slamka; 20Kao slama su mu ubojne sprave, i smije se baèenom koplju. 21Pod njim su oštri crepovi, stere sebi oštre stvari u glibu. 22Èini, te vri dubina kao lonac, i more se muti kao u stupi. 23Za sobom ostavlja svijetlu stazu, rekao bi da je bezdana osijedjela. 24Ništa nema na zemlji da bi se isporedilo s njim, da bi stvoreno bilo da se nièega ne boji. 25Što je god visoko prezire, car je nad svijem zvijerjem.

42

1Tada Jov odgovori Gospodu i reèe: 2Znam da sve možeš, i da se ne može smesti što naumiš. 3Ko je to što zamraèuje savjet nerazumno? Zato kažem da nijesam razumijevao; èudesno je to za me, te ne mogu znati. 4Slušaj kad uzgovorim, i kad zapitam, kaži mi. 5Ušima slušah o tebi, a sada te oko moje vidi. 6Zato porièem, i kajem se u prahu i pepelu. 7A kad Gospod izgovori one rijeèi Jovu, reèe Gospod Elifasu Temancu: raspalio se gnjev moj na tebe i na dva prijatelja tvoja što ne govoriste o meni pravo kao sluga moj Jov. 8Zato sada uzmite sedam telaca i sedam ovnova, i idite k sluzi mojemu Jovu i prinesite žrtve paljenice za se, i sluga moj Jov neka se pomoli za vas, jer æu doista pogledati na nj da ne uèinim s vama po vašoj ludosti, jer ne govoriste o meni pravo kao sluga moj Jov. 9I tako otide Elifas Temanac i Vildad Sušanin i Sofar Namaæanin, i uèiniše kako im zapovjedi Gospod. I pogleda Gospod na Jova. 10I Gospod povrati što bješe uzeto Jovu pošto se pomoli za prijatelje svoje; i umnoži Gospod Jovu dvojinom sve što bješe imao. 11I doðoše k njemu sva braæa njegova i sve sestre njegove i svi preðašnji znanci njegovi, i jedoše s njim u njegovoj kuæi i žaleæi ga tješiše ga za sve zlo što bješe Gospod pustio na nj, i dadoše mu svaki po novac i po grivnu zlatnu. 12I Gospod blagoslovi pošljedak Jovov više nego poèetak, te imaše èetrnaest tisuæa ovaca i šest tisuæa kamila i tisuæu jarmova volova i tisuæu magarica. 13I imaše sedam sinova i tri kæeri. 14I prvoj nadje ime Jemima, a drugoj Kesija a treæoj Keren-apuha. 15I ne nahoðaše se u svoj zemlji tako lijepijeh djevojaka kao kæeri Jovove, i otac im dade našljedstvo meðu braæom njihovom. 16I poslije poživje Jov sto i èetrdeset godina, i vidje sinove i unuke do èetvrtoga koljena. 17I umrije Jov star i sit života.